Potkala jsem ho v metru po cestě z Monmartru. Vychrtlý bledý blonďák s šátkem okolo předloktí. Vybíral drobné mezi cestujícími a já mu nemohla dát víc, než svůj úsměv a přání hodně štěstí. Jeho ledově chladný pohled měl v sobě melancholii umírajícho štěněte i krvavé utrpení zmučeného dítěte. Popřál mi, ať se mi v Paříži líbí a bolest úsměvu zaškubala jeho bezkrevnými rty. Pro takové jako on není rozhřešení. A tak jsem mu alespoň darovala báseň. A slzy…
Pierre a nebo Jean?
Tělo rozhlodané
od vpichů příjemného jedu
a srdce krvácí
z ran po polibcích
Madamme Heroin.
V očích se topí dětská nevinnost
v kalné vodě pokušení
odolat
jako jehle ostrým rtům
bělostně nesmlouvavé
rozkoše Smrti.
Jacques nebo snad Paul?
S dlaní nataženou pro pár drobných
potácí se ulicemi na ostrých žiletkách
co mu přichystala
Madamme Heroin.
Sehnutá záda toulavého psa
co škemrá o další pohlazení
než se dočká bělostného vzlétnutí
po němž následuje
krvavě rudý pád.
A za pár rohy se chechtá
chlípná Smrt.
Michael nebo Louis?
Dříve než poznal lásku
skutečných teplých dívčích těl
nalezl chladnou náruč
Madamme Heroin,
co na okamžik dovolí mu
slastné poblouznění
než tvrdá dlažba
donutí ho zase procitnout.
Den za dnem protloukat se
mezi nicotností svou
a všeobjímající mocí
paní Smrti.
Kolik Jeanů, Paulů a Martinů
Potkal jsi na hranici
mezi světem lidí
a bílou říší Madamme Heroin?
Kolik pohlédlo do tvých očí
a sevřelo tvou duši
v mrazivé kleci utrpení?
Ještě mnoho krve prolijí
pro falešnou naději,
kterou jsi vložil do úsměvu
něž vlak zastaví
a oni zamávají a vystoupí
na stanici jménem
Smrt.
Docela drsný… život je krutej..